Jag kommer fortfarande ihåg, jag var nog 12 eller 13.
Vi var vid ett av stallen och där var några killar.
De sa: "Vad ska du göra? Ska du bli veterinär som din pappa?"
Som en 13-årig drömmare
sa jag: "Nej, jag ska spela i NHL."
Lördag kväll, man umgås lite,
och om man inte spelar i turneringen,
ser man den vanligtvis på den på TV.
Vi såg hur bra de killarna spelade och hur hårt de hade arbetat,
och hur tuffa de var.
Vi ville vara som de.
Allt man tänker på i hela sitt liv, är att spela i NHL:
Vid en punkt insåg jag att de färdigheter som jag hade...
...de skulle bara ta mig en bit.
I varje liga som jag började,
var jag alltid lite långsammare än de flesta spelarna
och jag fick visa vad jag gick för för att få vara kvar i ligan.
Det var bara en av de saker när
man bara ville fortsätta bevisa
hur fel alla hade som fortsatte säga
"Du kommer inte klara det."
Efterhand ökar skicklighetsnivån
och helt plötsligt växer man och förmågan ändras.
Jag kunde nästan känna hur man tittade ut på planen
för att se vad jag tänkte göra.
Sen tittade jag till slut i spegeln och tänkte: "Herregud, det är jag."
Det är min uppgift.
God kväll och tack för att ni tittar.
Det är en av de mest brutala delarna av NHL-ishockey
och igår kväll fick kanadensarna se det hända ännu en gång.
De är de mest fruktade spelarna i NHL
vars uppgift inte är att göra mål, utan att slå ner motståndaren.
De är förstärkare.
Uppletade, anpassade och satta på isen för en enda sak, att slåss.
Vad tycker du om slagsmål i professionell ishockey?
Det fyller sin funktion.
Två tredjedelar av alla härinne är här bara för det.
Vad tycker du om slagsmål i professionell ishockey?
Det finns inte tillräckligt.
Jag tycker inte att det är ett problem. Men de borde inte slåss så hårt.
Vi pratar ju inte om MMA, vi pratar om ishockey.
Vad tycker du om slagsmål i professionell ishockey?
Det är en del av sporten.
Jag tycker inte alls om det, om jag ska vara ärlig,
inte i någon sport och särskilt inte bland professionella atleter.
Det är inte professionellt.
Det är omoget och onödigt.
Stoppar flytet i matchen.
Allvarligt?
- Gillar du det? - Ja.
Det är kul.
Håller igång fansen.
Jag älskar det.
Det är därför jag kommer för underhållningen.
Jag tycker faktiskt att det gör matchen mer intressant.
Jag tycker att det har sin del i matchen.
VARFÖR ISHOCKEY?
Är det något med ishockey som faktiskt bidrar till våld?
FÖRFATTARE & MASSBETEENDEEXPERT
TV-& RADIOVÄRD
Det går inte ihop.
Man försöker ta en rund svart sak, få den över en röd linje.
Det är spelet.
Den som gör det flest gånger vinner.
Var kommer slagsmålet från?
Varför händer det inte i amerikansk fotboll?
Varför händer det inte i rugby?
Varför händer det inte i den här sortens sporter
i samma oroväckande takt som det gör eller rättare sagt gjorde
i ishockey?
Det är en stor skillnad mellan ishockey och de flesta andra sporter
eftersom man rör sig i en mycket högre hastighet.
KRIMINOLOG, FORSKARE & FÖRFATTARE
När man har killar som åker i 50 km/h,
och med en enorm klubba i handen som kan vara ett vapen,
då lär det bli någon sorts spänning som kommer från spelet.
Och i en omgivning
där en kropp plötsligt blir ett dödligt vapen
på grund av hastigheten med vilken den rör sig i,
är faran, adrenalinhalten, behovet av att skydda dig själv,
mycket högre än det är i en normal omgivning.
Till en början känner man kanske att det inte precis är vad man vill göra.
Man måste anpassa sig,
det var inte...
NHL/WHA - 12 ÅR
...det var inte det här jag hade tänkt.
Jag började inte spela ishockey för att gå ut på isen och slåss.
NHL/AHL - 11 ÅR
Det skulle jag aldrig trott.
Men när man väl börjar,
jag klarade aldrig av
att sluta.
Var och en gör på sitt vis. Vissa killar
tar sig an uppgiften eftersom de måste.
NHL/AHL - 14 ÅR
Men, jag är lite annorlunda.
Jag tittar på en annan kille och jag vill slå honom på käften
och varje gång jag ser den killen på isen.
Jag började slåss på träningsläger.
NHL/AHL - 12 ÅR
Det var ett medvetet val.
Det handlade om självbevarelsedrift.
Om jag ska spela så som jag vill spela
blir jag förmodligen tvungen att slåss någon gång.
När jag gick ut, skickade de ut någon efter mig
under ett tumult.
Jag visste inte vad jag gjorde,
jag bara höll i och började slåss
och jag bara tittade på min knytnäve, det var som i slow motion,
det här går ganska bra, ungefär,
det här är enkelt.
Så snart jag gjorde det, förändrades allt.
NHL/AHL - 13 ÅR
Det var en tränare som sa, jag tror faktiskt att du
har en chans att bli ishockeyproffs. Jag hade aldrig hört talas om det innan.
Det blev verklighet
och killar spelade tufft och spelade för jobb
och spelade för positioner.
Vissa spelade försvar...
NHL/AHL - 16 ÅR
...vissa var anfallare. Alla specialiserade sig.
"De sa:" Du ska spela i NHL. Det kan ta tio år.
Du måste kämpa hela tiden."
NHL/AHL - 11 ÅR
Jag sa: "Jag gör det."
NHL-UTTAGNING
Att ens bara nämnas vid uttagningen,
att kanske bli uttagen,
allt detta kan bli verklighet.
På den tiden började agenterna knacka på dörren
och folk sa vad som kunde hända,
jag pratade med scoutare och började få brev med posten.
NHL/AHL - 11 ÅR
Jag väntade vid telefonen hela dagarna.
Jag var inte på uttagningen då jag blev uttagen sent.
Fedoruk uttagen till NHL
Och så ringde de från Philadelphia Flyers.
Det första min pappa sa var:
"Du är definitivt deras typ av spelare."
Uttagning: 5 Otters valda
Jag skrev proffskontrakt när jag var 19.
Och jag tänkte att det var allt,
att det bara var uppåt därifrån
och sen insåg jag att det bara var början av kampen.
NHL/AHL - 7 ÅR
VÄLKOMMEN TILL DJUNGELN
Man har väldigt lite tid på sig att visa vad man har.
Om man inte är beredd, är det borta på ett ögonblick.
Varje lag i NHL...
NHL/AHL - 8 ÅR
...har i stort sett ett lag i AHL
som de är anslutna till.
Skillnaden mellan NHL och AHL
är att AHL är leverantören till NHL.
Killar kallas upp och ner hela tiden.
Det är en fri marknad.
Jag tävlade alltid om jobb och hade aldrig något säkert.
NHL/AHL - 14 ÅR
Slogs med alla jag kunde, försökte bara få in ett slag.
Fyra år i division ett.
Tvåhundrafemtio matcher eller så.
Inga samtal.
Division ett är faktiskt mycket tuffare än NHL, tycker jag.
Jag kallar det "Djungeln".
NHL/AHL - 9 ÅR
Djungeln är full av alla sorters arter
och man vet aldrig vad man stöter på.
De här killarna var tuffa. Jag menar riktigt tuffa.
Jag slogs mot dem två gånger varje kväll
under en hel säsong.
Killarna som skickas ner från NHL, folk vänder sitt fokus mot dem,
ungefär som att det finns blod och vatten.
Typ: "Herregud, han är nere."
Om jag slår ner honom, ser de mig och då får jag min chans.
Jag får min möjlighet.
Om du inte gör ditt jobb och de inte ser dig göra framsteg,
och när de sen behöver någon att ringa,
då kommer de inte välja ditt namn.
När samtalet väl kommer, att du har nått dit,
det är definitivt en av de bästa dagarna i ditt liv
eftersom du vet att du får en chans att
spela på nästa nivå,
nivån som alla drömmer om och vill spela på.
Det är tufft att komma dit. Det är ännu tuffare att stanna kvar.
De diskuterade lite vid kanten av cirkeln
när de kastade handskarna direkt.
Att avgöra när, vem, hur, varför jag skulle slåss,
var något jag inte riktigt hade koll på det första taget.
Jag var ganska dum i juniorligan.
Jag slogs när som helst och var som helst.
När jag blev äldre, åren därefter,
insåg jag att det fanns situationer och lägen som är bättre än andra.
Kameran kan bara följa pucken
och vissa spelare i vissa lägen. Det är mycket som händer...
NHL/AHL - 8 ÅR
...som de flesta inte ser.
Domarna har den ultimata kontrollen över vad man inte blåser för
men det finns helt enkelt en del som man inte blåser för,
och inte kommer göra det,
då är det upp till förstärkaren att ta hand om det.
NHL - 14 ÅR
Jag anser att en vakt är en kille som skyddar sina lagkamrater.
Han går ut där och han skyddar mot dumma saker
som händer en kille som inte kan försvara sig själv.
Om något händer under matcherna,
om någon slår ett fult slag
eller sätter fart mot målvakten.
Ett slag bakifrån, en smäll mot armbågen.
Klubban i ansiktet, crosschecking mot halsen.
En fällning där en kille får sina fötter undandragna
och slår i isen med huvudet.
FÖRE DETTA LINJEMAN
Det är den sortens straff som kan sluta i förödelse,
särskilt om de missas.
För det som kommer hända är,
om spelarna känner att vi inte är där ute och skyddar dem,
då kommer de att börja skydda sig själva.
Du hålls ansvarig oavsett vad du gör.
Om du går ut för att sätta åt någon
utan att det blir någon vedergällning,
att du inte kommer hållas till svars,
då får du nog tänka om.
Jag tar den där killen
och använder hela hans lag som ett exempel
för att säga att den här enskilda killen gjorde detta för varenda en av er,
så de finns alla på min radar.
Det kvittar vem det är.
Om de slår ett fult slag mot mig eller en lagkamrat,
oavsett om du har haft ett eller 100 slagsmål i din karriär,
så kommer jag efter dig.
Jag tror att de ska,
och ja, det ska de.
Jag ser nästan framemot att du ska göra det.
Jag sitter där och tänker:
"Jag hoppas att du rör honom. Jag hoppas att du säger något till honom."
Om jag inte kan komma åt dig, går jag på era bästa spelare
och jag krossar era ben på grund av honom.
Då gör de såhär: "Allvarligt?"
När de börjar slå en...
NHL - 11 ÅR
Man kan inte låta det hända för då lär det hända i varje match.
Om du vet att de är 195 cm långa, och väger 110 kilo,
isboxare som kommer efter dig
för att du slog ett fult slag mot en i hans lag,
då är det förmodligen mindre troligt att du gör det.
Han har det där ansiktsuttrycket, som...
FILOSOFIE DOKTOR
NEUROKIRURG EXPERT PÅ HJÄRNSKAKNING OCH HJÄRNSKADOR
Jag köper det inte.
Jag känner inte att det finns inte stöd för den teorin.
Jag anser att om man följer spelets regler...
OFFICIELLA REGLER 2015-2016
Om domaren genomdriver nya regler,
om ligan genomdriver nya regler...
VICE VD
SPELARSÄKERHET OCH ISHOCKEYVERKSAMHET
Sharks Torres avstängd 41 matcher för slag mot Silfverberg
...då behöver man inte förstärkare för att agera som poliser...
Matt Cooke avstängd, efter upprepade förseelser.
...i ligan.
Argumentet håller helt enkelt inte.
BILL DALY, BITRÄDANDE CHEF, NHL GARY BETTMAN, CHEF, NHL
Det är ligans ansvar...
VICE VD FÖR SPELARSÄKERHET, NHL
...att förhindra fula slag.
VERKSTÄLLANDE DIREKTÖR FÖR NHL: S VERKSAMHET
CHEF, NHL
Ligan har många möjligheter att göra det.
Många strategier för att skydda dess värdefulla ägodelar
vilka är spelarna.
Statistiken säger inte så mycket eftersom det inte finns en kontrollgrupp.
Det finns inget sätt att verkligen analysera det.
Några av spelarna som jag intervjuade...
HOCKEYALLSVENSKAN
...spelade i diverse lag på det europeiska fastlandet
där inga slagsmål är tillåtna
och de hade även spelat i Storbritannien
där spelet påminner om det nordamerikanska.
De förklarade för mig att de faktiskt tycker
att det sker betydligt fler fula slag i ligorna som inte har förstärkare.
NHL/AHL - 8 ÅR
Man hör talas om killar, nordamerikanska spelare som kommer tillbaka
över sommaren och de säger att det är ett helt annat spel därborta...
HOCKEYALLSVENSKAN
...där man inte är rädd för att använda sin klubba.
Just på grund av att de inte
slåss därborta.
KAPTEN, BLUES
Skickliga spelare, som kanske har spelat i olika lag
säger att de kan slappna av lite mer
när det finns en förstärkare på isen.
Man kan få bort en spelare från matchen
och ta fem minuter.
Många skulle göra det om de bara tänkte att:
"Allt jag måste göra är detta, domare ger mig fem minuter,
hur smärtsamt är det?"
Om du ska göra mål
och om du ska vara killen som slår det andra laget,
då måste du ta en del bestraffning.
NHL - 20 ÅR, HOCKEY HALL OF FAME
Men den onödiga bestraffningen, den upprepade bestraffningen,
det är då de går in och säger:
"Okej, jag har sagt till er. Det räcker nu."
Det är viktigt i varje match.
Oavsett om det händer eller inte, finns det alltid där,
man kan känna det.
Om man vet att man har den största, tuffaste,
bästa förstärkaren i sitt lag,
då ger det en frihet att gå ut och spela precis så som man vill,
man har all yta man behöver.
När man har 60 cm is att jobba med, är det en sak.
När man har 3 meter is att jobba med, är det en helt annan sak.
Man slog mig inte, bokstavligt talat,
ibland på grund av vem de måste slåss mot...
NHL - 26 ÅR, HOCKEY HALL OF FAME
...och det var en härlig känsla.
Chris Nilan, till största del, skyddade mig.
Man la inte märke till det men jag fick mycket mer utrymme därute
och de visste om de gick på mig, fick de stå till svars inför honom.
Jag ska säga det rakt ut.
Brett Hull skulle inte vara samma spelare
som han var utan killar som Kelly Chase och Tony Twist
som skyddade honom. Det kan jag säga rakt ut.
Om man tittar på de stora, som Wayne Gretzky,
han hade Semenko och det var en galen man.
Tänk om man skulle ta bort Semenko, McClelland och McSorley
från Oilers.
NHL/AHL/WHA - 15 ÅR
Var tror du Wayne Gretzky skulle vara?
Var tror du hans huvud skulle vara?
Wayne Gretzky var en smal 18-19-åring på väg uppåt.
Människor trodde...
FORSKARE, FÖRFATTARE & ISHOCKEYHISTORIKER
...att även han skulle kunna bli dödad.
Men alla var överens om att Wayne Gretzky
inte skulle skadas av någon...
NHL/WHA - 23 ÅR
...som inte hade samma förmåga som han hade.
Ofta hade han ryggen vänd mot en.
Om man verkligen ville få bort honom från spelet, så fanns chansen där.
För det första vill jag inte göra det mot någon. Det är inte min personlighet.
Jag antar att det andra skulle vara att
jag hade fått att göra med Dave Semenko, Mark Messier,
Kevin McClelland. Gud vet hur många andra killar
eftersom alla andra skulle ha
velat skada en.
Det var inte vad jag ville se framemot varje gång
jag mötte Edmonton Oilers.
Ingen skulle gå ut där och röra Wayne Gretzky...
GRUNDARE AV HOCKEYFIGHTS.COM ISHOCKEYHISTORIKER
...eftersom Dave Semenko hade satt dit dem.
Dave Semenko hade fångat dem
och han hade slagit ner dem i isen.
Ibland tycker jag att jag får mer ära än vad jag förtjänar,
för hans karriär, eftersom han var fantastisk, den bästa spelaren någonsin.
Någon kunde dyka upp från ingenstans när han inte tittade,
men det var förmodligen när jag och några av mina lagkamrater
kom in i spel.
Det är ingen tvekan om att Wayne Gretzky skulle ha
varit en stor spelare med eller utan uthållighet.
NHL/AHL - 14 ÅR
Han hade alltid uthållighet i sig.
Han frågade säkert Gretzky om han var glad att han
spelade med honom många kvällar.
Efter Dave Semenko, hade han en spelare som Marty McSorley.
Inte bara var de bra nog att spela på isen med Wayne Gretzky,
de var så pass bra
att han inte ville åka någonstans utan dem.
När Wayne Gretzky gick till Kings,
var Marty McSorley en del av affären.
Inte för att Kings sa: "Åh, snälla ge oss Marty McSorley",
utan för att Wayne Gretzky sa:
"Jag går ingenstans utan Marty McSorley."
NHL/AHL - 12 ÅR
Att den störste spelaren kände att han behövde ha en förstärkare med sig,
det borde besvara alla dina frågor.
I flera år efter det,
hade många stjärnspelare en annan kille som åkte bredvid dem
bara för att se till att ingen utnyttjade dem.
Steve Yzerman hade Bob Probert.
Han hade honom och Joey Kocur.
Han hade Sundin.
Han hade Tie Domi där.
Han hade flera killar omkring sig, som tog hand om honom.
Mario Lemieux, varenda kille,
det gjorde spelet enklare för oss eftersom de fanns där.
Man såg inte många lag på 80-och 90-talet...
NHL/AHL - 16 ÅR
...som vann Stanley Cup och inte hade en förstärkare.
New York Islanders,
Philadelphia Flyers,
Boston Bruins, Detroit Red Wings.
De kanske bara hade en förstärkare men de omringade de förstärkarna
med några fysiskt tuffa spelare,
följda av superstjärnor.
KVÄLLENS UPPSTÄLLNING
Alla vill alltid bryta ner det till en aspekt
och man ser inte helheten.
Man gjorde kanske inte alltid mål i sjunde matchen i Stanley Cup...
NHL - 15 ÅR, TVÅFALDIG ALL-STAR
...men det krävs många matcher för att laget ska komma ända dit.
De tuffa killarna var en del av det
för att göra ditt lag till ett bättre lag långsiktigt.
Jag tror att man skulle ha superstjärnor vid de nivåer som de är...
NHL/AHL - 12 ÅR
...utan tvekan, om det inte fanns förstärkare.
Jag tror att tiden för deras karriär skulle bli kortare.
De skulle inte kunna hålla uppe samma nivå hela tiden
genom säsongen och genom sin karriär.
NHL - 18 ÅR, FYRFALDIG ALL-STAR
Därför tror jag superstjärnorna vill ha kvar slagsmålen.
De vet att om det inte finns slagsmål,
är det de som får det.
Och jag har sett det hända.
Jag tittar på matcher nu och Sidney Crosby har skadats
fler gånger från slag och skallskador och knän
NHL - 11 ÅR
under ett år än Gretzky under sin karriär.
Är Sidney Crosby skyddad?
Jag tror inte det.
Skulle han inte vilja det?
Man kan inte säga att hans hjärnskakningar är direkta konsekvenser av det
men samtidigt
har Crosby fått mer stryk än någon annan stjärnspelare.
Så det är också svårt att säga att det inte är på grund av det.
Jag jämförde alltid ishockey med livet och affärer. Det är väldigt likt.
Någon kan komma undan med något i livet eller i affärer,
de kommer undan med det, samma som i ishockey.
Om man straffar en spelare eller till och med stänger av honom
kanske du skadar den personen i en anteckningsbok
eller skadar personens lag.
Men om du verkligen ska skada personen
är det mycket mer avskräckande än de två andra sakerna.
En del vill kanske inte höra det men
det är mycket, mycket avskräckande.
Du kan säga till mig tills du blir blå i ansiktet
att disciplinera och förfina killar kommer att fungera.
Jag visste redan vad böterna var
om jag skulle gå efter Steve Yzerman i Detroit.
Det var Bob Probert och Joe Kocur.
Jag gjorde det inte.
Jag gjorde det inte mot Edmonton, inte mot Wayne Gretzky i LA.
Jag lät inte killarna i mitt lag gå efter en stor spelare
eftersom det hade varit jag som
oundvikligen hade fått betala priset.
MAKTEN MED SKRÄMSELTAKTIK
Traditionellt sett är förstärkaren hajen i vattnet
som ser till att de skickliga paren inte behandlas illa.
Det är en traditionell roll. Det är lite mer komplicerat nu.
TV-& RADIOVÄRD
Slagsmål används mycket mer taktiskt fördelaktigt.
Man ser att lagen ofta har...
...särskilda tillfällen då de får veta
när det är ett bra läge att slåss, när det är ett dåligt läge.
NHL/AHL - 16 ÅR
Man vet att om man inte gör bra ifrån sig, kan det vara skadligt för laget.
Jack Jackson med ett par bra vänsterkrokar.
Varför är skrämseltaktik effektivt för att ändra hela tempot i matchen?
För om någon i ditt lag blir skadad
är det av största intresse.
Antingen känner du dig som ett offer
eller känner du att det är dags för hämnd.
Adrenalinhalterna ökar.
Det förändrar den hormonella strömmen på vilken ishockey spelas.
Ishockey spelas inte bara på is.
Den spelas på hormoner.
En ishockeymatch existerar inte i en bubbla.
Antingen har man erfarenhet från att ha mött dem tidigare...
NHL/AHL - 8 ÅR
...när något kunde ha hänt och då är man mer uppmärksam
när man möter dem igen
i kanske en viktigare match, man vill ligga steget före.
Hur den matchen går avgör om de den närmaste veckan eller månaden
kommer att vara vinnare
eller förlorare, hormonellt och biologiskt sett.
De får aldrig tänka: "Vi ska möta dem. Härligt."
Man vill att de ska säga: "Herregud, ska vi möta dem?"
Typ: "Skojar du med mig?"
Sen går Flynn ner och tar emot en till höger.
Om man skrämmer någon, finns det saker som de inte kan göra.
NHL/AHL - 11 ÅR
Som ett rådjur i strålkastarljus, de blir lamslagna.
Skrämseltaktik är ett sätt att dominera en annan person.
PSYKOLOG
Att skapa rädsla hos en annan människa.
Att förstöra en annan människas självförtroende
och få en själv att framstå som allsmäktig.
Det är inte enbart fysiskt.
Det är nog därför man inte riktigt kan berätta för någon om det.
Man måste uppleva det, för att verkligen förstå det.
NHL/AHL - 11 ÅR
Jag har gjort det på varje nivå.
Från juniorligan till East Coast Hockey League till American League...
...till NHL och det har fungerat på varje nivå.
Man var tvungen att vara försiktig och ibland fungerade det inte.
Vissa slagsmål händer bara
där inget i matchen förändras känslomässigt.
Precis som att man kan ha en power-play utan att någon gör mål.
Innebär det att det var meningslöst?
SKÅDESPELARE, FÖRFATTARE & REGISSÖR
Många anser att drivkraft är skitsnack.
Att det är en inbillad beståndsdel. Jag tror att det är helt fel.
Jag ger vika för killarna på isen i det här fallet.
Det är inte ofta jag spelar ut äkthetskortet men i det här läget
vet jag inte hur det känns.
Mike Cammalleri spelade här för två säsonger sen
och han knackade mig på axeln och sa:
"Vet du hur enkelt det är för mig att spela när du sitter på bänken?"
"Du behöver inte ens spela, du sitter bara på bänken."
När jag kom till Montreal var min kompis i båset David Desharnais.
Spelet gick av sig själv och han sa:
"De här killarna spelade så annorlunda
mot oss, de säger inget när vi är där."
NHL - 20 ÅR, SEXFALDIG ALL-STAR
Jag skulle vilja ha en förstärkare i mitt lag alltid.
Och förhoppningsvis den tuffaste.
När började slagsmål i ishockey?
Det kan jag inte svara på.
I tidens början, jag vet inte.
Jag har ingen aning.
Slagsmål i ishockey började...
Har det funnits en tid när det inte var slagsmål i ishockey?
Första killen på dammen som hade druckit för många snaps
för att hålla sig varm.
Jag antar att han slog ner någon med klubban till slut.
Jag har gått på ishockeymatcher sen i slutet av 60-talet
och det har alltid varit en del av spelet i hela mitt liv.
Jag har ingen aning, men förhoppningsvis i den första matchen.
Jag hoppas att det började då.
BÖRJAN
Gå tillbaka varje år sen spelets början.
Där var alltid förstärkare.
Slagsmål har varit en del av spelet sen dag ett.
Den första ishockeymatchen någonsin slutade i slagsmål.
Första gången någonsin som vi spelade på en arena
tömdes bänkarna.
Det är så vi alltid har spelat.
Någon gång i de första matcherna
var det bråk mellan spelarna och domarna
och även med fansen under matchtid.
Termen förstärkare
dök inte upp förrän kanske på 70-eller 80-talet.
Men spelare skyddade spelare redan på 20-och 30-talet.
Det är oundvikligt när man har skridskor som är som knivar
och klubbor i en match där all slåss om en liten puck.
Under det första året av utvidgning, det var då ishockey förändrades
på flera sätt.
Man la till sex nya lag. Ligan blev dubbelt så stor
och man var tvungen att fördubbla talangerna.
KUST TILL KUST: 12 LAG I NHL
Men det fanns inte så många talanger.
För att de skulle stanna kvar, var man tvungen att göra nåt
för att bli långvariga.
Det var nästan börja på en era med specialiserade spelare.
Medan de började ta in spelare som bara var bra på att slåss.
Den första förstärkaren i NHL var förmodligen John Ferguson.
Medan andra spelare togs in för att de var tuffa
och var en del av spelet
togs han specifikt in inte bara för att vara tuff utan för att slåss.
Ferguson var så effektiv att han kunde spela matchen
och han brydde sig inte om vem han gick på.
Han kunde gå på mindre killar. Han började slåss med vem som helst.
Och han skrämde motståndarna.
Jag tror det kan ha startat en slags kapprustning.
Uppenbarligen kan man nämna en handfull
och dussintals förstärkares därefter.
VÄLKOMMEN TILL BROAD STREET
Broad Street Bullies.
Det var Philadelphia Flyers...
...som startade allt det här med skrämseltaktik och slagsmål.
Broad Street Bullies skapades på grund av St. Louis Blues.
De hade blivit utspelade av dem
och ägaren sa: "Det här ska inte hända igen."
Mr Snider, ägaren, sa:
"Vi kanske inte kan hitta alla superstjärnor direkt..."
...men vi kan definitivt hitta killar som kan ge andra killar stryk
"för jag vill aldrig mer se ett Flyers-lag bli skrämt igen."
De överdrev nästan med det.
De sa: "Om Bruins kan göra det",
om de kan ha flertalet skickliga spelare
omringade av några ganska tuffa spelare
kanske vi kan ha några skickliga spelare
och riktigt, riktigt tuffa spelare.
De tog in Schultz och Saleski och köpt Dupont.
De ändrade om hela sitt lag.
De tog det till en helt annan ytterlighet.
Det blev gruppslagsmål och man började tänka:
"Domarna lär inte fylla utvisningsbåset i 60 minuter."
Lag på den tiden hade en eller två tuffa killar som kunde
ta hand om det, Flyers hade ungefär sju sådana.
Vi åkte in till städerna och jagade.
Rubriker: "Göm kvinnor och barn, här kommer djuren."
Vid ett tillfälle läste min mor
i Rosetown, Saskatchewan
att Dave Shultz borde sparkas ut ur ligan.
Ligan hatade honom. Alla hatade honom.
De enda som älskade honom var Philadelphia och Ed Snider.
Alla våra killar sa:
"De tror att vi är tuffa.
Lika bra att vi lever upp till vårt rykte."
De gick ut där med inställningen
att de skulle banka skiten ut alla
som gick ut på isen med dem.
Och det gjorde de och de vann.
Vi vann, alla fyra år som jag var här.
Två Stanley Cups, gick till final det fjärde året.
Överläget med skrämseltaktiken hjälpte dem verkligen.
På den tiden kunde de göra det och komma undan med det.
Andra lag tog efter dem.
Det var då det gick direkt in på 80-talet också.
Till och med på Wayne Gretzkys tid, när det begav sig på 80-talet
kunde Rangers amatörmatcher ta tre och en halvtimme.
Kampen mot Alberta tog tre och en halvtimme.
Behöver jag ens nämna vad Montreal och Quebec brukade göra mot varandra?
Av de sex lagen borde nog hälften av spelarna suttit i fängelse
för vad som hände på isen under några av de matcherna.
Det här övervåldet fanns även under 80-talet.
Precis som med allt annat
utvecklades en kultur runt omkring det, både på gott och ont.
ISHOCKEYKVÄLL I KANADA PÅ CBC
På tidigt 90-tal började saker förändras lite.
Man hade inte de där två eller tre killarna längre.
Det gick från tre ner till två, ner till en.
Förstärkares var då ungefär vad vi ser förstärkares som nu.
De var typiska slagskämpar och tuffa killar.
De kunde spela
men de tilläts inte alltid att spela.
Vissa spelare gick från att vara stora till gigantiska.
När de arrangerade slagsmålen började,
uppvisningsslagsmålen, slagsmålen mitt på isen och i spotlight.
Då var det dags.
Linjeslagsmål för att börja matchen.
Fram till 90-talet, fanns det inte arrangerade slagsmål.
Det var då det verkligen blev farligt, på många sätt
och riktigt allvarligt.
Här kastar Blues väktare King handskarna.
Det här är tungt. Större blir det inte.
Det är en riktig tungviktardust.
ATT SKAPA EN KRIGARE
Utvecklingen för träning av förstärkare och mer specifik träning
har följt den bättre och mer specifika färdighetsträningen i ishockey
och flera andra sporter.
En gång i tiden behövde man bara vara tuff
och villig att göra det och utdela slag riktigt snabbt.
I dagsläget går man och lär sig boxning
eller kampsport.
Jiu jitsu och brottning, wrestling, taekwondo.
Lyfter vikter, löpning med bungeerep
lite dragning, lite tryck.
De springer i backar, de kör djupa knän
de hoppar, de gör lyfter vikter med gummiband,
för tio år sen skulle man aldrig ha lyft med gummiband.
Alla har sin personliga tränare.
De har psykologer. De arbetar med alla
för att försöka förbättra sig.
Träningen för spelare är nu en helårsaktivitet.
Ett år hade jag V02 jämförbar med Lance Armstrongs.
Det var helt galet.
Jag tränade fyra till sex, ibland åtta timmar om dagen.
När det var uppehåll, började jag anamma en del medeltida träningssorter.
Jag hade lite problem med händerna och
jag hade nästan Palmolive-händer,
så mjuka var de. Jag brukade dra kedjor runt händerna
och gå runt och slå till träd
och bara slå sönder knogarna så mycket jag bara kunde.
Då fick de förhårdnader och blev läderliknande.
De tål mycket mer stryk när man använder dem som hammare
mot människors ansikten.
De skulle ha skrattat om de hade sett oss träna...
...jämfört med hur de tränar nu.
Allt vi gjorde var att vinna cuper och dricka öl, antar jag, jag vet inte.
Nej, vilket inte var så illa...
Boogaard och Orr är igång.
Strategi var aldrig för mig.
Jag bara gick ut och slog till dem så hårt jag kunde.
När jag var yngre, var det mer som att smälla till
och inte bry så mycket om försvaret och
det var bara en massa slag som utdelades.
Om man tappar ett par poäng tidigt i en boxningsmatch kan man ta igen det
och vinna matchen
men i en ishockeymatch, har man bara en chans.
De flesta slagsmål sker inom 20-30 sekunder.
Den viktigaste delen i ett slagsmål var den första sekunden,
de första sekunderna, första hållningen.
"Ge mig din axel" och var är hans huvud?
Jag kunde blunda. Jag vet var det är, det är precis bredvid min hand.
Om jag fick tag på dem, skulle jag dra mig närmre
och bara börja, slå min knytnäve genom deras ansikte
så jag satte igång den dubbla rörelsen.
Det finns taktiska saker att ha i åtanke
som om de är vänsterhänta eller högerhänta
du kommer att få stryk, det lär hända
men du försöker bara att inte få stryk direkt.
Man måste vara inom slagavstånd alltid
annars kommer du inte att få slåss.
För varje slagsmål och varje säsong
formade man sin slagsmålsstil.
Tie Domi var en South-kille
och så som han slogs, det var annorlunda.
George the rock, också vänsterhänt.
Han var ökänd för att dra runt killar i ett särskilt mönster.
Och så hade man Donald Brashear som kramar en, drar in en
drar ut en, ger en ett par snabba slag
drar en tillbaka in, trycker en ut.
Joey Kocur satsade på en stor höger.
Om han inte fick in den, då var det din tur att gå till attack.
Några av de stora killarna
höll bara tag i en och försökte slå hål i huvudet på en.
Jag älskade att titta på Tony Twist.
Han brukade bara backa bakåt
för att få ett bra läge och slå därifrån.
Det här är sportens utveckling och det står inte bara still
fast i ett hjulspår som: "Ja, jag gör så här."
Jag släpper handskarna och slåss.
Jag upptäckte att om jag bar en större tröja
och de drog tag i den, kunde jag få ut en arm.
Då började jag tänka: "Kanske om axelskydden också åkte av
så skulle det hjälpa ännu mer."
Efter att ha provat sig fram gick det så långt
att man inte ens bar dem fastspända.
Man drog bort dem direkt från tröjan. Inga band på axelskydden.
Man behövde bara sätta fast dem med lite kardborre.
När de drog, åkte allt av.
Då såg man oftast i deras ögon:
"Vad fan ska jag göra nu?"
De hade ingen chans att hålla balansen.
Ingen chans att kunna trycka på.
Det fungerade tills de satte stopp för det.
Rob Ray har den magiska dräkten. Det har han verkligen.
Ett tryck och den faller av.
En gång slogs jag med George Parros
och jag tänkte: "Vad har jag aldrig gjort tidigare?"
Jag bara: "Jag löser det."
Slängde handsken på honom. Helt oförberedd.
Bara så där.
Och han var... Jag bara: "Där fick du."
Sen försökte han kasta sin handske på mig
och jag fångade den i luften och kastade upp den på läktaren
och sen var det igång.
Man kan nästan se honom tänka: "Fan också."
Allvarligt, Parker? Gjorde du precis det?"
Ibland låter jag en kille slå mig för det får mig,
mina ögon vänder sig och något slås om i mitt huvud
när jag blir slagen och jag vill bara slå ihjäl killen.
Det är inte precis det säkraste
man kan göra.
Men det är därför det bara finns ett par av oss galningar som gör det.
DE STORA
Den största förstärkare genom tiderna...
Vem anser jag är den störste förstärkaren genom tiderna?
Det var inte jag.
Men jag ser inte så hemsk ut.
Det fanns så många spelare som gjorde det
så det är ganska svårt att välja en.
McSorley, Dave Brown.
Dave Semenko, "Hammaren" Dave Schultz.
Det står mellan "Knuckles" Nilan
eller Kordic.
Tie Domi var alltid kul att titta på. En liten, liten kille.
När han var yngre, snurrade runt, duckade
och slog killar som var runt två meter.
Inte bara slog dem utan slog ut dem.
Enligt mig, var den tuffaste killen i ligan Joe Kocur.
Joe Kocur var någon, inte en stor kille
men han kunde slå sönder en hög med tegelstenar.
När folk undrar vem som är den tuffaste killen jag någonsin mött
svarar jag Terry O'Reilly. På långa vägar.
Han lät mig inte en slåss mot någon annan i laget.
Wendel var där för mig och slogs.
Ärligt säger jag Georges Laraque.
Han är en utmanare för hur många... Googla honom.
Hur ofta förlorade han?
Stu Grimson och Bob Probert. Tack och lov, mötte jag inte dem
för jag hade inte velat blanda mig med dem.
När man tittar på en välformad spelare...
...som är känd som en förstärkare, inget annat...
...är det svårt att se förbi att Bob Probert är den bäste någonsin.
- Bob Probert, tror jag. - Bob Probert, utan tvekan.
Mannen.
Bob Probert var bäst.
Han var alltid lite,
jag vet inte, galen är nog det rätta ordet.
När han väl bestämde sig för att slåss, gick han inte att stoppa.
Han kontrollerade dig de första 30 sekunderna av slagsmålet.
Han fick kanske fem-tio slag under den tiden.
Men han blev aldrig slagen tillräckligt hårt.
Efter du blev trött, kanske slog ett par slag,
började han att ta över.
...Probert och han träffade.
Han gjorde mål också.
Han fick upp siffrorna
under en tid då ligan förmodligen var som tuffast.
Jag tror han fick 72 poäng och 395 utvisningsminuter på en säsong
och han var en allstar-spelare.
Han var galen, jag försökte alltid
forma mig själv efter honom.
Han är utan tvekan den störste. Någonsin.
De måste avbryta slagsmålet här
eftersom visiret slog av från hans hjälm.
SKADOR
Vad gäller skador
måste det vara den tuffaste av alla positioner.
Lätt.
Under de första fyra-fem åren, gjorde mina händer
alltid ont när jag tog på handskarna.
Man stoppar in ett öppet sår i en smutsig handske.
...för jag har aldrig sett knogar som dina förut.
Så fort jag slog någon
var det en knoge som blev mörklila.
Jag var tvungen att lägga händerna i is varje paus.
Ja, de här gamla köttklorna, de är inte så fina längre.
Min karriär som handmodell var över innan den började.
Genom åren har jag opererat dem ett par gånger.
Jag vet inte om man kan få sådana.
Har ett fint plåster på den nu.
Jag har brutit i stort sett alla ben här inne.
Fyra ben här, fyra ben här.
Jag fick en boxarfraktur här.
Jag bröt den här knogen.
De tog ett ligament från min handled här
och de satte det i min tumme för att laga den.
Senan gick av.
Jag önskar att den jävla saken kunde läka fortare för
plåstren ser äckliga ut.
Innan jag fyllde 24, hade jag opererat axeln fyra gånger.
Båda mina axlar hoppade ur led efter en tackling.
Man har fått slag över ögonen, näsan.
Man har fått en tand utslagen.
Jag har brutit näsan ett par gånger.
Det var bara ett par gånger.
Jag har faktiskt haft tur, tack och lov.
Som mest har jag fått kanske 30 stygn i pannan.
Det kan ha varit det värsta som hänt i ansiktet.
Här har jag en platta,
en platta här som sitter fast där bak,
två plattor här som stöttar käkbenet.
Tre tandimplantat.
Överkäken bröts här.
Käkbenet bröts här, ett böjt okben.
En annan platta här.
Här finns tre plattor
efter ett slagskott i ansiktet.
Knäckt kindtand här bak såklart.
Och så skärsåren och allt. Man ser var ärren är.
De sätter ihop mig igen.
Läkarna är duktiga.
Ibland, efter jag vaknar på morgonen
känns det som jag har varit med i en bilolycka.
Man ligger där och kroppen är helt mosad.
Och man måste fotsätta spela.
Man bröt handen, kylde ner den nästa kväll och spelade igen.
Det tär på kroppen men psyket tar också stryk.
Det bra är att slagen aldrig gör ont när man är i slagsmål
för antingen är adrenalinhalten så hög att man inte märker det
eller om man får en rejäl smäll
blir man utslagen innan man vet vad som händer.
NHL/AHL - 12 ÅR
Det är ett tufft sätt att tjäna enkla pengar på.
Ishockeyns förstärkare...
...har det tuffaste jobbet i alla sporter.
Den känslomässiga delen är större än den fysiska delen.
Att åka hem och träffa barnen och äta och sova lite före matchen,
och tänka på det hela dagen.
Jag kan inte tänka mig något jobbigare än att undra över vem man ska slåss mot
eller om man ska slåss överhuvudtaget.
Man är ett barn.
Slagsmål på lekplatsen väntade dig efter skolan
och du var tvungen att vänta från lunch till halv fyra tills det ringde ut,
så känns det.
Före matcherna
sätter magen igång, det är nästan som...
...att jag mår illa.
Men om du börjar stirra upp dig, om du inte är redo för det
då kommer du bli överkörd...
...och undra vad fan som hände.
Det tog tid innan jag kunde slåss mot Georges Laraque.
Han spelade alltid för Edmonton
jag behövde möta honom mentalt
500 gånger och sen få reda på
att han var struken eller att jag inte skulle spela.
Jag brukade gå på planet
och man flyger någonstans för att spela
och man vet att där än någon från andra laget som man ska slåss mot
och oundvikligen, om jag inte hade lindat mina händer
skulle jag gjort så här. Jag kommer slå någon som sitter bredvid mig.
Hur dumt det än låter, sa jag åt dem
att sätta bältet över mina händer.
Galet men sant. Sann historia.
Jag svettades i min säng och under min tupplur före matchen.
Kallsvettningar och vaknade och åt lite, kunde inte äta,
försökte få ner lite kaffe
och åkte till rinken och satte sig i båset
och tänkte på det.
Det är 20 minuter till matchstart,
nu är det snart på riktigt.
Känslorna ökar ännu mer.
Man åker skridskor för att värma upp. Vinden blåser i ansiktet,
människor hejar, det finns skyltar överallt.
Det finns de som hatar en och de som älskar en
och så finns de tuffa killarna som stirrar mittemot dig
över den röda linjen.
Och han tänker likadant som du.
Jag brukar inte kunna styra pucken med klubban.
Jag brukar bara sjunga låten som är på uppvärmningen, i huvudet.
Skjuta ett par skott.
Ända fram tills det är dags att slåss
slår hjärtat rakt genom tröjan
och ju längre du sitter, desto värre blir det.
Så snart du får ett grepp är du engagerad i slagsmålet
och allt försvinner. Varenda sak du har tänkt på,
allt som finns runt omkring dig det bara försvinner
och du hör ingenting. Det är helt bisarrt.
Jag hör liksom ingenting, det är en tystnad som kommer över en.
Jag tror inte att tanken på slagsmål försvinner förrän det händer.
Sen när den gör det, tänker man på nästa.
Det är en konstant kamp och balans mellan känslor
och energi på rätt sätt.
Om jag börjar
oroa mig för att spela och så
blir mitt spel mycket bättre men
när jag slåss har jag inte samma skärpa.
Den psykiska delen är en del av hela din dag, hela ditt år.
Spelarna har förväntningar, tränarna har förväntningar
fansen har förväntningar.
Man kan inte ta ledigt en kväll.
Varje gång du spelar
måste du tänka att det värsta kommer hända.
Det finns inte en möjlighet för dig att säga nej.
Du kan om du vill, men
antagligen blir du inte långvarig i NHL.
Du kan vara här ena dagen, kung i stan
och nästa dag skickas du ut och är ingenting.
TORONTO MAPLE LEAFS LEDNING
Om man tittar på en tungviktsboxare...
FÖRE DETTA WBC-TUNGVIKTSMÄSTARE
...slåss han en eller två gånger per år.
Och det är med handskar på.
Titta på en NHL-förstärkare
de killarna slåss 20-30 gånger, med knytnävarna och på skridskor.
När du är ung och 17-18 år och gör det
och du är 24, gör det fortfarande vid 25
och sen är du helt plötsligt 30 och du har 20 år som kommer ifatt dig.
När de blir äldre, i min ålder, 32, 33, 34
brukar de tänka: "Helvete. Jag är färdig med den här skiten."
Hur kunde jag ens göra så?
Hur kunde jag göra det i 11 år?
Det är mycket mer känslosamt och krävande för
den spelaren, de människorna än vad folk tror det är.
Två tunga slagskämpar på mitten
och Martin slår ner Kostopoulos till isen.
Matt Martin kallar dit tränarna.
RÄDSLA
Den största rädslan i vår roll var att bli utskämda.
Vi ville aldrig svika våra lagkamrater.
Att bli nedslagen. Så enkelt är det, inför 20000 människor.
Nationell TV:
Jag var rädd varje match.
Jag var rädd för att förlora.
Jag var rädd för att släppa handskarna med någon och så var de King Kong.
Skadorna var en stor sak för oss.
Om någon säger att de inte oroar sig för det
att de inte är rädda för det, då ljuger de.
För jag känner att jag inte är rädd för någonting.
Jag låter inte det styra mig och oroar mig inte för det
varenda sekund, men det finns alltid där.
Man blir utslagen, vet inte var man är.
Det händer alla.
Jag klantade mig, tog fel grepp eller något
och gled iväg och var helt ute. Jag låg på isen
med Bambi-ben, försökte komma upp.
Det finns något längst där bak i huvudet som vet som pågår.
Man är såklart ganska borta, men ändå: "Skit!"
Det är läskigt när man ser slagsmålet och sen ser
domaren som direkt tecknar
mot medicinsk personal att komma ut på isen.
KEVIN WESTGARTHS FRU
Jag minns att jag såg min fru efteråt och
jag sa: "Förlåt mig."
En hemsk känsla att veta att jag blev slagen, och att veta att
de som mest bryr sig om mig var tvungna att se det.
Jag skulle definitivt säga att det var en av de tuffaste
sakerna som jag har behövt gå igenom med honom, som fru till en förstärkare
att se honom gå igenom det.
Fred Shero gav oss ett citat.
"Det löd:" Om du inte vill bli kritiserad
säg ingenting, gör ingenting, och var ingenting."
När jag läste det, sa jag: "Jag borde förvänta mig att bli kritiserad."
Så, varsågoda.
För jag vill inte vara ingenting.
FRÅGEKVÄLL MED ROGERS ISHOCKEYKVÄLL
En del mediekillar gör sitt bästa för att förstå det.
Det finns en handfull av dem...
Snälla, kan vi förbjuda slagsmål i ishockey nu?
...som inte vill det, och de har rätt till sin åsikt.
Det är dags för NHL att stoppa slagsmålen
Tyvärr kommer inte de största nejsägarna
in i omklädningsrummet
förutom när du står i underkläder eller handduk.
Så de vet inte hur det är.
En del människor som har åsikter om ishockey, allt de känner till är...
...Slap Shot, Bertuzzi-incidenten, Brashear-incidenten
och de svarta fläckarna i spelet som...
...vi var mer förbannade på än någon annan.
Slap Shot är en otrolig film. Men...
Om jag skulle svara ärligt, skulle jag nog säga: "Nej",
de har inte porträtterat dem rätt."
För de har inte en aning om vad som sker i omklädningsrummet
eller vad de betyder för oss, som människor, spelare och lagkamrater.
När den killen kommer in i rummet, reser sig alla upp.
Lagkaptenen säger: "Bra jobbat av den och den."
När man respekteras av sina kamrater...
...tycker jag att pressen borde förstå det.
Jag tror jag vet hur det är att vinna Stanley Cup.
Men jag vet inte. Jag vet faktiskt inte. Jag tror att jag vet.
Så om du aldrig har varit i slagsmål eller inte vet hur det är
att ha en kille i ditt lag som har varit i slagsmål
säg då inte att du vet hur det är.
Amerikansk ishockey älskar verkligen statistik.
De uppfinner nya termer vilka faktiskt inte finns.
Man för statistik över allting.
Vi kan se saker, som om förstärkare har
ökad eller minskad tid på isen baserat på deras prestanda.
Vi kan se hur mycket kontakt de har haft med pucken
eller vad deras plus-minusstatistik är, alla sådana saker.
Men inget av det säger vad som motiverar dem.
Inget av det förklarar kulturen som de befinner sig i
och en kultur som uppmuntrat deras våld
och vid ett senare tillfälle ofta kritiserar dem för våldet.
Varje nyhet har en berättelse
så de väljer sin berättelse och de måste hålla fast vid den.
Med det menar jag inte att berättelsen de har valt är fel.
Det är bara en sida av det.
De går ut där och
två miljoner människor eller fem miljoner i den staden
eller så sprids det runt om i landet...
...och man läser det och påverkas av det.
Så hoppar de bara på tåget och säger: "Här är en till dumskalle."
DUMBOMMAR?
"Är förstärkare fulingar?"
Både ja och nej. Vad är en dumbom?
Jag förstår inte riktigt vad en dumbom är.
Jag vet inte varför jag inte gillar det namnet.
Det låter så slarvigt eller något.
Är revisorer korvöreäknare?
Om man gick fram till en revisor
och kallade honom korvöreräknare, skulle han nog inte gilla det.
Det hövliga ordet är "förstärkare".
Den här killen är en dumbom.
Om ni inte har sett filmen, gör det inget. Det här är en dumbom.
Det är Scott Parker med det där pipskägget, Steve Konroyd.
Det ser ut som att han precis har släppts ut på permission.
Ser ut som att han skulle kunna äga en Harley, en skinnjacka och allt annat.
Dumbom antyder att spelaren inte har någon förmåga.
BRETT GALLANT GÖR MÅL
Eller inte ens kan tänka.
Vad fan är en dumbom, liksom?
Tog inte George Parros examen från Princeton?
George Parros och jag har examen från Princeton.
Jag tror han fick många liknande frågor, som:
"Så, du är en förstärkare, men du gick på Princeton. Vad handlar det om?"
Kalla mig vad ni vill. Jag bryr mig inte. Jag gjorde bara mitt jobb.
Om andra tar illa upp, låt dem.
Genom åren, på 80-och 90-talet, tog de faktiskt upp,
när uthållighet var viktigt för laget,
då tog de in spelare som var där för en match, av en anledning, ett pass.
De spelarna kanske bara höll ut i en, två, fem matcher.
Förstärkare, de som verkligen gjorde skillnad för lagen
höll i fem, tio, femton år.
Sanningen är att vem du än har hört talas om, var inte en dumbom.
Om de stannade kvar så pass länge
då kunde de spela ishockey.
PERSONLIGHET & EGENSKAPER
Finns det en dygd som är förbisedd av de som tittar på ishockey? Helt klart.
Men det märker du inte förrän du går in i omklädningsrummet
och intervjuar någon av killarna.
Man tror att killen är ett monster.
Man tror att han inte får samvetskval när han bryter andras armar och ben
och slår ut tänder.
Man tror att han är skoningslös, att han borde utrotas.
Han är en kackerlacka i spelet.
Sen talar man med honom och upptäcker
att han har den mest magnifika uppsättningen av etik och moral
som du någonsin har sett.
Genom att driva frågan om förstärkare
driver man frågan om hur det är att vara människa.
Vad står förstärkaren för?
Djupgående lojalitet.
Lojalitet så djup att han är villig att riskera sin egen
struktur, sin egen kropp, sina egna ben, sina egna tänder, sin egen hjärna
för att skydda de människor som han älskar.
Förstärkaren är den mest etiska och moraliska medlemmen av stammen
eftersom han är villig att gå igenom sådan otrolig uppoffring.
Så ser det ut om tittar inifrån gruppen.
Om man tittar på det från utsidan av gruppen
är förstärkaren den ultimata fienden, den riktigt hemska killen
och han måste avlägsnas.
Det är för att vi ser på det
utifrån en annan grupps synvinkel.
Om vi såg på det inifrån gruppen som förstärkaren försvarar
skulle vi älska förstärkaren
eftersom förstärkaren älskar varenda en av oss så mycket
att han är villig att ge sitt liv för oss.
Fundera på vilken roll de har.
De går ut och ställer sig framför miljoner människor
och slåss med sina bara händer för lagkamraterna.
Det visar vad trovärdighet innebär.
Därför blir man ibland inkallad
inte för att göra 30 mål.
Utan för att man vill ha den beståndsdelen i sitt omklädningsrum
man vill ha det i sina övningar
man vill ha det på gymmet, man vill ha det på matcherna.
Att ha den killen som stöttar alla
som är villig att riskera sig själv
och uppoffra sig, och vara osjälvisk och
slå sitt huvud genom en vägg för vem som helst i laget.
Ofta är förstärkare spelare som...
...människor undrar över hur de kan komma överens med alla i rummet.
Ofta är det för att de är omtyckta av alla i rummet.
Mycket har med att göra att de inte tar för givet...
...den möjligheten de har.
De lever varje dag som om den kunde vara deras sista i NHL.
KEVIN WESTGARTH SPELAR SIN SISTA SÄSONG I NHL
Med mycket få undantag, kom jag bättre överens med de tuffa killarna...
...killarna som var ärligare med vad deras roll i laget var
än vad vissa av de ytliga killarna. Vi brukade kalla dem snyggingarna.
Det är otroligt vad de gör utöver matcherna
och sen tittar man på dem när de drar tröjan över huvudet...
...och de blir en person större än livet
som släpper handskarna
och skyddar sina lagkamrater och slåss för sin stad och sina fans.
DRAGNING TILL VÅLD
Till syvende och sist kan man inte riskera sitt liv
så som vi gör bara för pengar
eller enbart för livsstilen.
Det måste handla om något mer.
Flera studier gjordes vid University of Chicago
kring grupputveckling.
I utvecklingen av en grupp har man oftast en ledare
en man bakom honom, som är en sorts förstärkare
man har en joker och man har en nörd.
Oavsett var i samhället de tittade
oavsett vilken typ av grupper de tittade på
ungdomsgäng, maffian, alla möjliga sorters grupper
så fann de en grundläggande struktur.
Så de gjorde ett experiment.
De tog endast alfaledarna och placerade dem i en grupp
för att se hur en grupp med enbart ledare skulle utforma sig.
Och vad hände? En blev ledaren
en blev förstärkare, en blev jokern
och en blev nörden.
Varje grupp de studerade fick den indelningen.
Indelningen i ishockey som leder till att en förstärkare
är faktiskt resultatet
av ett gammalt, djupt, känslomässigt mänskligt och socialt mönster.
Det finns alltid de som är mer benägna...
...att riskera sig själv för andras skull.
De människorna är sannolikt mer
dragna till saker som militären.
Det är mer sannolikt att de är villiga att riskera sin egen hälsa
eller sin egen kropp för någon annan.
Om man är den sortens person som dras till det beteendet
hittar man ett utlopp för det
vare sig det gäller att ta sig an den rollen i ishockey
eller om man engagerar sig på annat sätt.
När jag spelade i Tampa Bay, frågade några reportrar mig:
"Du, Zee, i slutändan
tar du någonsin ett steg tillbaka och undrar om det är värt det?"
Är det värt att slåss 33 gånger om året?
Att ha förstörda händer och stygn i ansiktet.
Mitt svar till dem var:
"När jag spelade i East Coast hockey league"
tjänade jag 360 dollar i veckan efter skatt.
"Och jag gjorde samma sak."
De har en förkärlek till det.
Annars skulle man inte göra det.
Konopka är upprörd för att han inte kunde fortsätta.
Det är inte civiliserat att erkänna att man älskar adrenalinkicken
eftersom man försätter sig själv i en slags tävling
i en slags kamp med någon annan, men...
Människor jagar adrenalinkickar på många olika sätt.
Det var som en drog när man kom ut från utvisningsbåset.
Är det?
Jag vet inte. Man brusade upp.
Det är den bästa känslan.
Det är inte populärt att berätta
hur många av killarna som slåss för sitt uppehälle, som gillar att göra det.
Jag tror inte skam är en allmän sak för alla ishockeyspelare.
Jag brukar säga: "Om jag hade kunnat göra 30 mål, skulle jag aldrig slåss."
Men jag tror att jag är tillräckligt galen för att faktiskt
inse att om jag såg någon gå på mina lagkamrater
och jag vet att jag kan göra något åt det
det finns där fortfarande.
Det latinska uttrycket volenti non fit injuria
vilket ungefär översätts till "Ingen skada skedd för den som samtycker"
är faktiskt en fastslagen juridisk term vilket betyder att
särskilt inom sport, men även inom andra områden
kan människor ägna sig åt våldsamt beteende eftersom de samtycker till det.
Till exempel, en boxare kan inte stämma sin motståndare om han förlorar en match
eftersom han samtyckte till att gå in i ringen och ägna sig åt våldet med en slags
full förståelse om och medgivande till vad som kommer hända.
När man släpper handskarna, visar man att man tillåter dig att göra något
som är skadligt mot mitt välmående. Vi har det där
oskrivna kontraktet mellan oss.
McGrattan tappar balansen, kommer upp igen.
Båda säger: "Nej, allt är okej. Vi kör."
Självklart kommer det hända något negativt, men...
...det är djungelns lag.
Det är vad som händer när två vuxna män slåss.
Är allt perfekt i förstärkare-kategorin i AHL? Nej.
Men inget i livet är perfekt.
Varje år dör ett otal människor
när de arbetar på krabbåtar
för att du ska få dina snökrabbor och särskild röd hummer.
Och så har vi underhållare som
går ut och slår varandra i ansiktet eller går ut och
springer in i varandra i tre eller fyra timmar.
Vi tycker om att titta på det, det är det som är sport.
Stor risk, stor belöning.
Min risk är att slåss och att bli skadad
men min belöning är att jag får spela i NHL.
Gränsen är tunn mellan
när en vuxen gör det valet
och när man i stort sett blir fråntagen det för att människor inte samtycker.
Hur är atmosfären på arenan när ett slagsmål bryter ut?
- Hur är publiken? - Den är elektrisk.
Ärligt talat är det en av anledningarna till varför man går på ishockeymatcher.
Man ser det inte i baseball, kanske lite i amerikansk fotboll.
Det var därför jag började tycka om matcherna.
Det är kalabalik, och det som...
Och jag bara "jaha".
Jag vet inte. Jag tittar inte direkt på andra människor.
Jag fokuserar mer på slagsmålet.
Tokigt.
- De blir superstirriga. - Det blir galet.
Ja, folk älskar det.
Det är då publiken är som mest uppmärksam
mot vad som händer under hela tiden.
De där minuterna är...
Alla är på helspänn, man står i ölkön och vänder sig om.
Det gamla talesättet: "Jag kom till ett slagsmål och det blev en ishockeymatch."
ATMOSFÄR
Människor ställer sig upp vid två tillfällen i en ishockeymatch.
När någon gör mål och när det blir slagsmål.
Och när det blir slagsmål, ställer sig alla upp.
Ett av de mest spännande, känslosamma ögonblick i en ishockeymatch för mig
har alltid varit den lilla stunden precis före de sätter igång
när det är på väg att hända och spänningen byggs upp
som ketchupen i flaskan
när man slår till den så exploderar den.
Och publiken vrålar.
Två spelare som släpper handskarna
kanske såg du det, kanske inte.
Det spelar ingen roll hur det började, om du inte såg det innan
du ser vart alla huvuden är vända.
Du tittar dit de tittar
och du känner energin ta över dig.
Det är ett sorts gemensamt, gutturalt vrål.
Det är ett annat sorts ljud som kommer från publiken än när det blir mål.
Det var ett konstant ljud och prat och allt som hände
men det nådde till den punkt då jag bara: "Herregud."
Jag var med i Rocky-filmen.
Även om de inte vill att två människor ska slåss
kommer de att titta. Det är nästan instinktivt hos oss.
Det härrör tillbaka till skolgården.
"Det är slagsmål." Vad gör alla? Omringar.
Bra jobbat!
De gillar det inte alls här.
Om fansen inte gav någon respons
skulle en stor del av kraften i slagsmålet försvinna.
21273 människor och det är slagsmål.
Känner du inte det i magen?
Visst reser sig håret på dina armar.
Om inte, bör du kolla din jävla puls.
De är på plats i First Niagara Center
när Kane springer ner genom tunneln.
Hans kväll är över. 6-3 till Panthers i tredje.
MÄNNISKANS NATUR
Jag vet inte om jag kan rationalisera
något så känslosamt som ett ishockeyslagsmål.
Det finns, jag vet inte vad det är, DNA från aporna i mig
och i oss alla
vilket producerar en bortkoppling mellan vad mitt huvud vet
och vad mitt hjärta känner.
Jag kan inte förklara det logiskt.
För det rent logiskt går det inte ihop.
Det är en sport. Var kommer våldet ifrån?
Varför är det så stor skillnad på våra inställningar mot våld?
Vi har gått från stammar med 35 människor
till grupper på 1,4 miljarder.
Ju större våra grupper blir, desto mer skillnader får man.
Varje subkultur representerar en annan hypotes
en annan gissning om hur världen fungerar.
Det går inte att förneka att, rätt eller fel
så får man en känslomässig kick av det.
Den kan övergå till avsky, det är okej.
Den kan övergå till beundran.
Men det går inte att förneka att något händer med oss känslomässigt
när vi ska få se ett slagsmål.
Man måste titta på om det är en pugilistisk uppfattning att
människor som brukar få fysiskt utlopp för sina känslor...
...är lockande för människor.
I oss människor, vill vi inte att instinkterna att slåss
ska visa sig i det vardagliga livet.
Vi vill inte ha slagsmål i stora företag
i konferensrummet. Vi vill inte det, helt enkelt.
Underhållning är övningar för de djuriska instinkterna inom oss.
Det vi kan lära oss om människans natur från rollen som förstärkare i ishockey
är en medfödd önskan om att se rättvisa skipas
i vilken form det än må vara.
Det är något vi vill se
genomgående i hela samhället, inte enbart i ishockey.
Det är en konflikt.
Det är precis vad kontaktsporter handlar om.
Hjälten, skurken
de är i grund och botten varandras spegelbilder.
De sätter bara på sig olika tröjor
och du bryr dig mer om den ena än den andra.
Om ingen häcklar dig
och säger du suger, du är en skithög...
...och att du är en fegis
då har du inte gjort ditt jobb.
Som i Toronto, när jag slog Tie Domi och tillfrisknade
blev jag utbuad där, det var ganska coolt.
"Äntligen. Jag växte upp som Leaf-fan, nu blir jag utbuad av dem."
Det är det fina med sport.
Man kan se sin stads stolthet eller sitt hems stolthet
byggas upp i säkerheten av en plats för 80 dollar per kväll.
Vi har tagit instinkten för grupper att kämpa till döds
och funnit ett utlopp för de instinkterna på ett helt nytt sätt.
Det kallas sport.
Det kallas den sortens massivt organiserad sport
som bara tv eller radio kan möjliggöra.
Genom sport kan vi utöva de instinkterna utan att döda varandra.
Men de gamla instinkterna finns där fortfarande.
Vi finner vår identitet i våldet.
Vi finner vår gemenskap i våldet.
De som är i utkanterna av samhället, de är våra hjältar.
Det är något som konstant förändras med allmänhetens inställning
hur media framställer saker och vilka saker som hände då.
Grundläggande tribalism, tribalism som existerar inom dig
och inom mig, vare sig vi vill erkänna det eller ej
så finns det alltid där.
Det är vårt hjärta, vår själ och våra andetag.
ETIKETT
Hur kommer etikett ut ur ishockeyns kaos?
Det måste låta så konstigt...
...och bara galet att vara så ordentlig
när man är så våldsam.
Det kallas kodexen, alla vet vad det är.
Men ingen vet vad det är.
Det är i stort sett en lista över informella överenskomna regler.
Man är överens om att något är orättvist
man är överens om att det bästa sättet att lösa det är med slagsmål.
Man är överens om reglerna för hur slagsmålet får gå till.
- Kom igen. - Vill du?
Okej. Vi kör.
Lycka till.
Det första man tänker på är...
...när en spelare går ner på isen
försöker man att inte slå deras huvud genom isen.
Man hoppar aldrig på någon bakifrån.
Man slår ingen som inte är beredd.
Inget bitande, inte trycka ut ögonen.
Sådana enkla saker.
Om man vet att motståndaren är skadad eller inte kan slåss...
...då låter man honom vara, utav respekt.
Eller om den killen precis blivit uppflyttad
och istället för att slå ner en
säger han: "Du, om jag inte gör det ikväll blir jag nedflyttad."
"Det löser vi."
Många gånger kom en tungviktare fram och sa...
"Nu kör vi" och jag sa: "Vad sägs om nästa period istället?
Jag är vid slutet av passet, helt färdig
och du är den största killen i laget, då vill jag helst vara redo.
"Så vi slåss i den andra perioden, inte nu."
"Okej. Låter bra."
Konstigt nog, killen du ställs emot
förstår förmodligen mycket mer om din roll och din dagsmentalitet
särskilt när det gäller match
än alla dina lagkamrater och andra människor som du lever med
eftersom han gör samma sak.
Vi vill inte skada den andra killen men vi vill skada den andra killen.
Det är moment 22.
Ibland, till och med innan linjemännen går in
knackar man den andra på ryggen och säger "lycka till" och åker iväg.
Jag har, många gånger
blivit slagen i ansiktet, slagit människor i ansiktet
och senare på kvällen tagit en öl med dem.
Det är nästan som två krigare som ser tillbaka på sina karriärer
och säger: "Vet du vad? Vi tog oss igenom det."
De kommer alltid att ha ett slags outtalat band.
Det verkar alltid väldigt underhållande tills något sådant här händer.
Man vill aldrig se en annan spelare medvetslös på marken
och tänka att du gjorde det mot honom.
Man tar sig igenom det, och man fattar sina beslut
genom att lägga samman alla delar.
"Folk frågar:" Mår du dåligt? Mår du dåligt över...
...slagsmålet med Westgarth? Du slog ut honom..."
Det enkla svaret är "nej".
Jag skäms inte för det jag gör
eftersom det inte gjordes på ett ont sätt.
Alla tänker inte så, men det är mitt synsätt.
Vissa killar har gett andra så mycket stryk
att de kanske mår dåligt över det.
I hettans ögonblick gör man inte det.
Det är en konflikt. Jag borde nog ligga på soffan...
...länge och diskutera detta
för att få rätt på det.
Jag tror inte att en förstärkare mår dåligt över det eftersom han förstår
vad har medför och han ser helheten.
Nej, jag gjorde aldrig det men jag vet killar som gjorde.
Ja, Derek Boogaard var en kille som gav mig ordentligt med stryk.
Senare spelade vi tillsammans.
Vi satt och snackade om det som lagkamrater gör.
Jag blev överrumplad av faktumet att han faktiskt oroade sig för mig.
Han sa: "Förlåt för det där."
Jag sa bara: "Säg aldrig så."
Jag skulle gjort det mot dig utan tvekan."
Om jag kan göra jobbet och vinna slagsmålet utan
att orsaka kroppslig skada, det önskar jag att jag kunde
men de jag gjorde det mot var också förstärkare.
Så de var medvetna om risken. Jag kunde varit i andra änden av det.
Alla hade ett val.
Man är inte där för att någon höll ett vapen mot ditt huvud
och sa: "Den här rollen ska du spela."
Om jag blir utslagen blir jag inte arg på världen eller samhället
för att de fick mig att spela ishockey.
Jag valde den vägen, jag valde den rollen.
Jag valde att slåss mot den killen.
Omständigheterna, vilka de än är
är uppe i luften.
Det finns ett större meddelande i agerandet.
Att be om ursäkt för det var aldrig något som jag var...
Jag tänkte inte på det eftersom jag trodde inte jag behövde be om ursäkt
för att jag gjorde mitt bästa.
En gång var illa nog, två gånger var chockerande
och nu för tredje gången sedan i maj
har en NHL-spelare dött.
För ett par år sedan dog Rick Rypien...
HYLLNING FÖR RICK RYPIEN
HYLLNING FÖR WADE BELAK
...Wade Belak och Derek Boogaard.
HYLLNING FÖR DEREK BOOGAARD
Det var en oerhört sorglig tid för NHL som helhet.
Att förlora tre unga spelarna
av vilka två fortfarande spelade.
Jag slogs mot två av dem.
Jag har haft tre eller fyra slagsmål med Wade Belak.
Jag slogs mot Derek Boogaard två gånger
och eftersom det var två killar
i min roll, tog det verkligen hårt på mig.
De var mina bröder i ishockey och som förstärkare. Det är sorgligt.
De var alla tuffa killar.
Den naturliga reflexmässiga instinkten är:
"Tja, de slogs och de dog.
De måste ha dött av att slåss."
Det var såklart hemskt. Det var olyckligt.
Den som sa att det bara var ett sammanträffande blev hånad...
...och de sa att man stoppade huvudet i sanden.
Vakna och se verkligheten
att den här rollen nu har krävt ett offer.
Många människor, särskilt media
vill koppla personliga problem till spelet.
Kings Slava Voynov i fängelse för våld i hemmet
Det är en ishockeyspelare, så allt som han gör
måste kopplas till ishockey.
Anaheim Ducks Shawn Horcoff avstängd 20 matcher
för att ha brutit mot NHL:s prestandaprogram
Om en spelare spelar professionell ishockey i tio, 20 år
kommer de att genomgå en massa andra erfarenheter
som inte kan relateras till sporten.
Tendensen är att säga att
alla problemen orsakades av faktumet att de var förstärkare
eller att de slogs i ishockey.
Medan det helt ignorerar faktumet
att de har ett helt liv utanför ishockeyn.
De har familj, de har tragedier
de har allt annat som pågår.
NHL bekräftar fler spelare som missbrukar kokain
Man måste vara ganska naiv för att tänka
att det inte finns alkohol-eller drogproblem i professionella sporter.
Många killar blir beroende av smärtstillande
sömnpiller, ångestdämpande.
Det finns massor av saker som killar har problem med.
Jag tror att alla har
i sitt privatliv
har haft någon som stod dem nära eller någon de känner...
...som lider av något slags beroende.
Oavsett av var man kommer ifrån
gör det ingen skillnad på vem du är eller vad du gör.
Miljontals människor har psykiska sjukdomar
och drogberoende, utan att vara förstärkare.
Så, det är inte så konstigt att tro att inom
vår lilla grupp av förstärkare finns det människor som inte hanterar det bra.
Lev tufft, spela tufft. Sådan var mentaliteten när jag var...
Man drack så många öl som möjligt kvällen före
men kom alltid på träningen nästa dag, sådan var inställningen.
Jag tänkte bara att jag levde
proffslivet.
Gick på fester, hade kul, tog droger.
Jag vet hur det skulle sluta.
Men då var jag 26, 27 år
och jag tog så mycket kokain som jag kunde och drack så mycket som möjligt.
Jag stängde av min telefon och låste in mig i ett rum.
Jag var 27 år, och levde min dröm.
På toppen av min karriär
och jag kunde inte titta på mig själv i spegeln
för jag var äcklad av vad drogerna och alkoholen gjorde mot mig.
De tog mig till en väldigt mörk plats.
Jag drack och knarkade inte på grund av slagsmålen.
Det hade inget att göra med det.
Jag drack och tog droger eftersom jag var alkoholist och drogberoende
och jag hade problem.
När jag tog droger och drack alkohol påverkade det mig helt annorlunda
än vad de hade gjort mot andra och det hade inget med slagsmål att göra.
Coyotes McGrattan börjar på ett behandlingsprogram
När jag blev ren i Phoenix
åkte jag och levde i ett nyktert hem under två månader.
Och jag bestämde mig för att spela igen.
Det närmar sig sju år nu.
Det går inte dag utan att jag...
Jag låter mig aldrig glömma var jag var
och vad droger och alkohol kan göra mot mig.
Man har alla dessa motsägelsefulla tankar...
...vilka existerar i ett spektrum som inte alltid är svart eller vitt.
Alla sorters medieporträtt av förstärkare.
Man letar efter den röda tråden, vad är en förstärkare?
Precis som med alla etiketter berättar det aldrig hela historien.
Alla människor är olika.
Det handlar inte om att avgöra om slagsmål är bra eller dåligt.
Eller om förstärkare är dumbommar eller om de är eftertänksamma gentlemän.
Det är omfattande fråga att förstå.
Media gillar är att lägga en tvist på det
och göra det till en väldigt enkel sak.
Att om vi bannlyste slagsmål
skulle det inte finnas några problem med sporten överhuvudtaget.
Verkligheten är att det finns andra problem som behöver lösas
vilka kanske är större än förstärkare
och större än de problem med slagsmål.
HJÄRNSKAKNINGAR
Mer nu än någonsin, har man
en god uppfattning om hur farlig den här sporten kan vara
och vad de långvariga effekterna är.
Inom varje sport ser man nu
annorlunda på hjärnskakningar än vad man brukade göra.
Oavsett om det är baseball eller amerikansk fotboll
fotboll. Fotboll har massor av hjärnskakningar.
Det innebär att de äntligen börjar rapporteras in.
Att vara en spelare, särskilt en förstärkare, de senaste tio åren
har varit en ganska konstig resa med allt bevis
som kommer fram om farorna och då, såklart, hur
vinklade de här uppfattningarna blir när det handlar om sport.
Och särskilt vad gäller enforcing och slagsmål i NHL.
Alla älskar de här kampsituationerna
och det är alltid diskussioner
och dessa svartvita problem
och det handlar såklart om så mycket mer.
En hjärnskakning är en hjärnskada.
När jag läste till läkare ansågs det inte riktigt vara en hjärnskada.
Det ansågs vara något ganska obetydligt.
Den biomekaniska skadan
som orsakar hjärnskakning är rotationsacceleration.
Om min vänstra hand är skallen, och min högra hand är hjärnan
är skakningen av hjärnan inuti skallen
vad vi menar med rotationsacceleration.
Det är skakningen som orsakar hjärnskadan.
Hjärnskakning kan leda till permanent förfall av hjärnan.
När det händer kallar vi det CTE.
Vilket står för chronic traumatic encephalopathy.
Det är där vi ser
demens, betydande minnesförlust
stor personlighetsförändring.
Om du bara vara en vanlig sportåskådare
och skulle läsa om olika saker
som diskuterades i media om ishockey
skulle du förmodligen tro att 95 % av hjärnskakningarna kom från slagsmål.
Statistiken över slagsmål som en orsak till hjärnskakning inom ishockey
visar att det är en av de mindre orsakerna.
Förmodligen omkring fem procent.
KÄNDA ORSAKER TILL HJÄRNSKAKNINGAR 5 % SLAGSMÅL 95 % ÖVRIGT
Verkligheten är att den stora majoriteten hjärnskakningar
kommer från slag.
Det skapas nästan en situation där man blir blind för verkligheten
genom att fokusera på en så liten procentsats av slagsmål
och det är något vi definitivt måste bemöta och ha kännedom om
men man gör möjligtvis en otjänst för det övriga
stora procenttalet hjärnskakningar som sker inom ishockey.
Det är enkelt att se när en kille skadas i ett slagsmål
eftersom det var ett slag som träffade honom och han slogs ut.
Men om du pratar med läkare, och jag pratade med en för ett tag sen
och hon sa: "Ni ishockeyspelare har fått allt om bakfoten."
Jag har behandlat fler människor som har fått hjärnskakning
av ett slag i magen än på grund av ett slag mot huvudet.
För allt som krävs är att din kropp skakas om
och att din hjärna slår i skallen.
Vi säger att mina knogar är deras bröst som slås ihop, och deras huvuden
vilka är mina tummar, tar inte emot något direkt slag.
Ändå kan båda två falla ner med hjärnskakning.
Det är på grund av whiplash-effekten på hjärnan.
Gå tillbaka till 2005 när spelet öppnade upp en flygande zon vid den blå linjen.
De blå linjekillarna rörde sig snabbare än någonsin.
Försvarare kunde inte täcka upp längre
försvarare som fick ansiktena upptryckta mot glaset.
Alla sa: "Jättebra! Titta så snabbt de åker."
Vi verkar likställa snabbt med bra.
Det är okej, om det är din grej.
På grund av att det gick så mycket snabbare, blev tacklingarna kollisioner.
Det var inte killar som stötte i varandra, de var som biljardbollar
som slog i varandra.
Jag frågar alltid människor detta:
"Om du vill att spelet ska gå så snabbt, ungefär 50 km i timmen"
och du vill att killarna ska åka så snabbt
och du vill göra det relativt säkert
eller så säkert som möjligt
"ställ dig då frågan, hur många hjärnskakningar är okej."
Kraften som du tar emot när kastas emot kanterna
är som...
Man kan inte föreställa sig, om man inte spelar,
hur hårt man faktiskt kan bli träffad av en annan människa.
Det är konstigt. Jag vet inte hur många slagsmål jag hade
men mina tre hjärnskakningar hade inte med slagsmål att göra.
Ungar, när ni spelar ishockey säger man upp med huvudet.
Man håller aldrig huvudet...
Det gör ont att se.
Det här spelet saktar inte ner. Det går fortare och fortare.
Jag hade nog över 200 slagsmål, inte en enda gång med hjärnskakning.
Jag gick in i en hörnkamp, jag och den andra killen slog i huvudena.
Mitt huvud knäcktes bakåt, det var första gången med hjärnskakningssymptom.
Det var från en oavsiktlig träff.
En av de senaste smällarna jag tog emot var en armbåge.
Det var inte en kraftig tackling, bara en armbåge som kom runt och fångade mig
och vred om och knäckte min käke.
Det var en hjärnskakning.
Jag pratade med Brad May.
Jag sa: "Brad, hur hårt har du någonsin blivit slagen?"
Jag förväntade mig något som: "Det blev slagsmål
med den här killen, oavsett om det var med juniorerna eller NHL."
Han sa: "Det hårdaste slag jag fått"
var när jag råkade vända mig rakt in i Mats Sundins axel.
Mats försökte inte slå mig
"men jag bara vände mig om och min käke träffade hans axel."
Och han var borta, han minns inte ens hur han kom till sjukhuset,
"Han sa:" Jag har varit med i hundratals slagsmål.
Inget träffade mig hårdare än när jag stötte i Mats Sundins axel."
Men visst är en ishockeymatch lätt?
Det är bara en tråkig historia, att slagsmål skapar hjärnskakningar.
Spelet skapar hjärnskakningar.
Jag tror att Sidney Crosby fick fler hjärnskakningar än jag, och jag slåss
tio till 20 gånger om året, så
han har fått fler hjärnskakningar än jag.
Vi har en lista på
omkring 40 NHL-spelare, till exempel
som var tvungna att dra sig tillbaka på grund av hjärnskakningar.
På den listan är minoriteten förstärkare.
Jag tror inte vi ännu kan avgöra
om förstärkaren är särskilt utsatt
men självklart är de utsatta.
Det gäller inte enbart ishockey.
I amerikansk fotboll ser vi
den sortens stora problem som vi har med det.
Och där finns inte slagsmål som en del av spelet.
Men det är mycket svårare att titta på en match där våldet är utspritt
och hitta felet med det
än det är att titta på ishockey, vilken är en klassisk syndabock här.
Eftersom vi faktiskt skyller på slagsmålet,
när det egentligen handlar om kontakt som är en del av sporten.
Den logiska orsaken kan inte användas på grund av pengar.
Det handlar om stora pengar.
Annars skulle det vara NFL som var tvungen att sluta spela.
De enorma framstegen...
NHL/WHA - 23 ÅR, HOCKEY HALL OF FAME
...att de har kunnat producera
bättre utrustning har orsakat mycket av detta.
En del utrustning är verkligen i överkant.
Till exempel, armbågsskydden
och axelskydden.
Man kan fan gå ut i krig med de sakerna.
Man kan skjuta iväg sig själv i full fart och träffa någon i huvudet med dem.
Axelskydd har blivit knockout-skydd.
Det är löjligt.
Axelskydd ska skydda bäraren
inte slå ut motståndaren.
Visst, det är bra. Man skadas inte från nacken och neråt.
Men det enda man inte riktigt kan skydda är huvudet.
Man åker mot hörnan i 50 km i timmen
och de bryr sig inte om att vara förberedd.
De bara kastar sig själv som en kanonkula in i någon.
Det blir den här typen av motverkande effekt
att utrustningen faktiskt utformas så bra att den är farlig för spelare.
Man har inte skrivit lika många historier om:
"Varför inte byta utrustning?"
Om de hade tittat noggrant på den
hade de redan gjort sig av med axelskydden.
För om du bär de axelskydden som Chris Chelios, eller jag
och Brendan Shanahan bar, skulle du aldrig tackla någon igen.
För du skulle... Det gör ont!
Man har också ett behov av att få ut spelaren i spelet igen.
Och förmågan att kunna få spelaren redo igen.
Ingen spelare kommer någonsin säga att de inte är redo
eftersom de vill ut där, de vill utföra en match.
De flesta skadorna kommer från att du får en hjärnskakning
och kanske inte vet att det är en hjärnskakning
du blir bara omtöcknad, men strax därefter
och innan du har återhämtat dig får du nästa.
Såvida du inte tar dig tid att återhämta dig
om du tillåter din ömtåliga hjärna att få en ny smäll
kan det ge katastrofala följder.
Till exempel, Sidney Crosby.
Han tilläts att fortsätta spela
efter sin första hjärnskakning
och när den andra kom ett par dagar senare
var han borta i ett år.
En del trodde faktiskt att han aldrig skulle komma tillbaka.
Men det gjorde han, till slut.
Han var smart nog att hålla sig borta
tills har var helt återställd.
Men det tog ett år i det fallet.
Jag är inte nöjd med att titta på, eller att behöva hantera detta
men jag har ganska bra koll på saker nu
och vet att det inte var här jag var innan.
Så det är den hoppfulla delen.
Vi kan inte se de fysiska och psykiska aspekterna av hjärnskakning.
SIDNEY CROSBYS FÖRSTA MATCH EFTER HJÄRNSKAKNINGEN
Det får det att verka som att personen fegar ur
och inte är tuff nog att hantera sporten.
Medan vi faktiskt behöver kunna förstå skadan
och ta den tid som behövs för att återställas.
Sidney Crosbys skada utgjorde en vändpunkt gällande hjärnskakningar, säger expert
Och jag tror att de gör det nu.
De gör bedömningar nu för spelare som är groggy
som har fått en ordentlig smäll.
Innan fick man bara lukta på lite salt och sen ut igen.
Det är helt klart ligans, föreningarnas och spelarnas ansvar
att göra matcherna så säkra som möjligt.
Men när det kommer till kritan, är det precis därför de är vad de är.
De är kontakt-och kollisionssporter
där människor kan bli skadade.
Vi har diskussioner om
hur vi kan få bort alla hjärnskakningar från ishockey. Omöjligt.
Vi kommer att ha en risk för hjärnskakning
vi blir aldrig av med alla, men vi måste minimera risken.
Ett av sätten att rädda spelet på är att ta bort förstärkarna.
Varje regeländring får oavsiktliga konsekvenser.
Och det har en stor effekt på spelet.
Om man tar bort slagsmål
öppnar man upp spelet för de som tävlar mot varandra
de som går in med axlarna först mot hakor
och är villiga att stängas av i två, fem, tio matcher
för att slå ut den bästa spelaren i det andra laget.
En sak som jag alltid undrat över
är om jag gav NHL:s regelbok till en läkare
och sa "Här, skriv om den här så att du blir nöjd"
hur skulle spelet se ut då?
Jag kan slå vad om att det var färre hjärnskakningar
på 80-och 90-talet än vad det är nu.
Vi vet att det såklart dokumenterades mindre.
Vi åkte inte på killar som de gör, och vi...
Vi åkte inte på Sidney Crosby och Steven Stamkos.
National Hockey League tog en dramatisk vändning
med slagsmålen som inträffade när de införde anstiftarregeln.
Om något hände precis framför en, skulle normalt sett
en av dina lagkamrater ta hand om det direkt där och då.
Vilken chans! Ett till skott
och Tarasenko fick en tryckning av Clifford bakom målet.
Bortuzzo sätter efter honom.
Nu är det dags.
Normalt sett, fick de fem minuter för slagsmål oavsett
hur många slag man utdelade innan den andra killen slog till.
Det gick oftast jämt ut.
Med anstiftarregeln, om domaren dömde att du utdelade första slaget
olagligt eller om du åkte dit och du inte skulle ha gjort det
då kunde han ge dig två för anstiftan
fem minuter för slagsmål och tio för dåligt uppförande.
Vilket tar bort dig i 17 minuter men ditt lag i två extra.
Det är skillnaden på att vinna och förlora matcher.
Den tillämpades på fel person.
Med det menar jag, om en av motståndarna jagar en av mina lagkamrater
som Bob Clarke, och försöker köra hans huvud genom väggen
och så åker jag dit och försöker få bort honom
då blir jag anstiftaren.
Tycker du inte att killen som jagade Bob Clarke
och försökte trycka huvudet genom väggen, är anstiftaren?
Man kan fortfarande jag de här spelarna, in i väggen
och ge dem hjärnskakning, men ingen tillåts att hämnas.
Enligt mig, var det ett misstag.
Då tolereras slagsmål
men uppmuntras inte och blir överreglerat.
Det står i konflikt mot sig själv.
Uppgjorda slagsmål började inträffa.
Vill ni ha regler? Det finns alltid en väg runt reglerna.
Nu ställer man upp
och man gör det vid en tekning
för man vill inte svika sitt lag.
Jag tror att fans och utomstående helt plötsligt är
alla förbannade, alla uppgjorda slagsmål
och det var inte en del av ishockeyn men det var bara
spelare och lag som försökte komma runt reglerna som implementerades.
Idag får en spelare mer stryk
eftersom han som slår inte behöver stå till svars för det.
Han åker tillbaka till bänken och säger:
"Jag kan gör detta hela kvällen och ni kan inte stoppa mig"
för om ni försöker
är det två, fem, tio och du är borta och vi har sju minuters powerplay.
Det måste verkligen uppskattas
att vi inte vet vad som skulle hända om det inte fanns slagsmål.
Man kan inte bara säga att många fler skulle vara säkra.
Vad den här nya eran av hjärnskakningsforskning
ger alla de som är emot slagsmål...
...är att de nu har ett sammanhang, de har en anledning.
Till skillnad mot deras känslor.
Vilket är allt det handlar om
att några tycker det är smaklöst och andra inte.
Nu anser de som tycker det är smaklöst att de har en anledning.
Det finns en undersökning som visar att 98 % av NHL-spelarna
inte vill att slagsmålen ska tas bort från spelet.
Det är verkligen viktigt för oss att förstå
eftersom det är de här spelarna som är involverade i spelet.
Det är de som ger samtycke till den nivån av våld.
Det är de som tjänar sitt uppehälle
och lever sina liv i det sammanhanget.
I vilket läge ska vi säga: "Vi vet att ni är överens om det"
men vi har bestämt att vi vet bättre än ni
"och vi ska ta bort det från spelet."
I vilket läge ska vi säga:
"Det är ni som är involverade, ni vet vad ni gör."
Det var för tre, fyra år sedan...
...som vi rekommenderade att inte ha slagsmål när pucken släpptes.
Eftersom de alltid verkade vara lite mer uppgjorda
än i känsloögonblicket.
Det var spelarna som motsatte sig det.
Vi måste lära människor att titta på systematiska orsaker.
Vi måste lära dem att se helheten.
Om problemet är att hjärnskakningar kommer från en kontaktsport
måste vi lära oss att se helheten såväl som de små delarna.
Slagsmål är komplicerat, men debatten är polariserad
Tanken på slagsmål i ishockey delar verkligen upp folk.
Man två slags huvudläger
och det först kan vara tufft, old school-ishockey
handlar om begreppet kring respekt och ära.
Den andra sidan säger att de inte behöver detta längre.
Det vi behöver nu är ett mer civiliserat uppförande
där vi kan hitta andra sätt som inte involverar våra knytnävar.
Men problem man får då, är vilken väg man ska gå.
SIDNEY CROSBY SLAGSMÅL SÄSONGEN 2015-2016
EN UTDÖENDE ART
Vissa matcher i dagens NHL kan verka lite platta.
Det fanns platta matcher för 20, 30 år sedan också.
Men spelet i sig själv känns annorlunda än innan.
Man väntade alltid på en gnista, man visste vad som kunde hända.
Men idag
om gnistan slocknar, förväntar man sig inte att den kommer tillbaka.
Det känns bara som att något saknas.
Allting har ändrats.
Jag tror faktiskt att det
är slutet för förstärkarna. De är vid slutet av sin existens.
Vid det här laget, har jag börjat acceptera att min NHL-karriär nog är över.
Och med "nog" menar jag nästan med säkerhet.
Man såg nästan dominobrickorna falla, när
till och med en kille som Brian McGrattan, som spelade 76 matcher förra året
och spelade sju eller åtta matcher och sen skickades hem.
Varför valde du att dra dig tillbaka?
Det var för min egen skull. Jag försökte spela förra säsongen.
Jag tänkte inte spela i division ett igen
för jag ville inte gärna behöva gå genom hela cykeln igen
och sen slåss mot någon som försökte göra sig ett namn.
Brian Burke, som själv sa att när han gjorde Colton Orr osäker
var det två eller tre säsonger sedan.
Han sa att det inte finns någon plats för killar som Colton längre.
Och det är synd eftersom råttorna lär börja ta över matchen.
Kanske är det bara ett rykte att spelet går mot ett håll som jag inte gillar...
BRIAN BURKE, GENERALDIREKTÖR TORONTO MAPLE LEAFS, 2008-2018
...men jag är bekymrad över detta.
När en spelare med Colton Orrs personlighet
inte kan bidra till ligan, då gillar jag nog inte åt vilket håll det går.
När spelet öppnades upp 2005
och man fick Flyzone NHL, var det på många sätt
början till slutet för den traditionella förstärkaren.
När lagen behöver använda fyra uppställningar
och de har fyra effektiva uppställningar som kan göra många olika saker
har man inte råd med en extra plats.
De spelar med yngre killar, som kan åka skridskor, tackla och kämpa.
Om förstärkarna inte kan gör det kan de inte vara kvar i laget mer.
Jag förstår att folk är emot det.
Folk tror att slagsmålskämpar är dinosaurier
och att slagsmål inte har någon plats i det moderna spelet.
Jag håller inte med dem
men jag förstår åtminstone varför de tycker så.
Om folk inte håller med om det
de respekterar det inte, kan de åtminstone förstå det?
För mig är förstärkarens historia oerhört viktig.
Jag har aldrig sett något så inkapslat
oss mot dem-mentaliteten, komplett med allt våld
och alla sina dygder.
Det var en farlig roll, och det var svårt att försörja sig.
Och det var många sömnlösa nätter
och mycket självmedicinering.
Det var skräck, och det var smärta
och de här killarna gjorde det.
Jag önskar att det kom ut mer. För jag har sett det i pressen
och i tidningarna, och på nyheterna, på tillbakablickar
eller de senaste 25, 30 åren att vi bara var
dumskallar som inte skulle vara med i spelet.
Och jag tror att det sades saker som
verkligen sårade några av killarna.
Och jag tycker att deras historia behöver höras.
De kanske ser det i ett annat ljus
men jag skulle vara villig att göra det för att fullfölja min dröm
och de kanske ser på sig själva och säger
att det faktiskt finns en ära i det.
Etthundra procent entydig hängivenhet
och vilja att offra sig själv
för människor som du bryr dig om.
Hur kan det inte kännas i hjärtat?
Jag växte upp i New York City
och var den förste New Yorkaren som någonsin spelat för New York Rangers.
Det var 20000 människor som hejade på en
och skrek mitt namn och sa: "Vi vill ha Nick."
När jag kom dit, blev vi aldrig hunsade igen
och det var ett av mina löften som barn:
"ska jag någonsin spela för New York Rangers"
så ska de aldrig bli hunsade med.
De drömmer om att spela i NHL.
De drömmer om att spela med de bästa.
Jag tycker inte att vi ska ta den drömmen ifrån dem.
Jag hade turen
att i 15 år vakna varje morgon
och studsa ur sängen för att försöka lista ut
ett sätt att bli bättre och snabbare.
Det var därför vi vann Stanley Cup.
Det finns inget bättre. Det trodde jag aldrig
på vägen dit, jag var alltid den som försökte komma ikapp.
Jag hade föreställt mig och drömt
och bara hoppats
att en dag skulle jag få lyfta Stanley Cup-pokalen.
Man ser det så många gånger på TV, när man växer upp.
Det är något som man så gärna vill göra att
när man gör det, är man fortfarande
inte säker på om det är verkligt.
Det är nästan som en dröm.
"Mitt namn står på den." Det är otroligt att kunna säga.
Det står Dave Semenko på den pokalen.
Det går inte bort. Det står inte i parentes
"slagskämpe" eller "förstärkare" eller "dumbom" eller något sådant.
Skulle jag avstå två Stanley Cup
för att spela med ett lag som aldrig vann, och jag gjorde 50 mål. Jag tror inte det.
Men 900 matcher, 4124 utvisningsminuter
och 248 slagsmål
varav 192 i NHL
två vinster av Stanley Cup och utvisningsrekord.
Vad mer kan jag begära?
Det är charmen med att
jaga en dröm och leva en dröm, och att faktiskt
säga att du gör något som du älskar
från fyra, fem års ålder
som vanliga människor inte får göra.
Jag har killar fem år efter jag la av
som fortfarande ringer mig och frågar mig hur jag mår.
Det betyder mycket för mig.
Jag kände inte dem, inte personligt. Jag växte inte upp med dem.
Men de ringer.
"Hur är det? Hur har du haft det?"
De minns när jag var i omklädningsrummet med dem
antingen blödande eller skrattandes eller gråtandes.
Det gör det värt det.
Om någon sa till mig: "Om du går ut och slåss mer än 200 gånger"
och du kommer få stryk
dina axlar kommer behöva opereras
du kommer att bryta din näsa, dina knogar.
Men du kommer får spela en match i NHL.
Lätt.
Skulle inte gjort det annorlunda.
Jag skulle inte ändra något.
Jag fick spela i NHL i tio år.
Och det känns ganska bra för min del.
Om jag ser tillbaka nu, jag försöker alltid att se tillbaka
så vet jag inte om jag hade kunnat göra om det.
För det har varit en lång väg.
Men slagsmålen, som rollen som förstärkare igen
sidan som jag tog mig an när jag började spela som proffs
till 100 % skulle jag göra det igen.
Jag skulle definitivt göra om allt. Jag älskade det.
Hundra procent, varje gång.
Klart som fan att jag skulle. Jag skulle göra mitt jobb imorgon om jag kunde.
Om jag kunde dra tillbaka tiden, hade jag satt på skridskorna och åkt.
Jag skulle göra det. Jag älskade det.
Det finns saker man ångrar och det finns misstag man gjorde.
Men i det stora hela, skulle jag
helt klart göra det precis på samma sätt som jag har gjort det.
Om du kunde, skulle du göra om allt igen?
Med lite mer glöd.
FÖR ATT HEDRA ISVÄKTARNA
DÅ OCH NU.
Översatt av: Jonna Persson